Soul Mining
The TheDer er elementer af det de kan senere på Dusk. Men det drukner i kedelig 80er synth
Der er elementer af det de kan senere på Dusk. Men det drukner i kedelig 80er synth
Jeg havde virkelig ikke behøvet at høre det her inden jeg dør
Laidback flow der minder om G-funk. Mangler hooks der hænger fast og adskiller hvert track fra hinanden. Jeg mangler at blive “trukket” ind af musikken. Voldsomme lyrics der handler om kriminalitet og mord. Den tilbagelænede lyd og ekstreme tekst giver en foruroligende kontrast.
Lægger ud med en total banger. Rytmesektionen på titelnummeret smadrer derudaf så man ikke kan andet end blive ramt i hovedet af en skovlfuld energi. Samme energi fortsætter på de næste par sange inden den vuggende evergreen The Passanger tager en med på en lækker tur. Herefter bliver pladen lidt mere famlende i sit udtryk. Tydelige Bowie aftryk i produktionen. Men jeg bliver også flere gange i tvivl om det er Iggy eller Bowie der synger. Opsummerende: Det var de helt rigtige sange der blev udvalgt som singler
Er det et band på vej fra et sted til et andet? Eller et band der vil forskellige veje? Med så kæmpe store singler som det her album kastede af sig, er det nok umuligt at andre numre ikke føles som fillers. Men der er meget stor forskel på de strygerbårne arrangementer på Bittersweet, Lucky Man, Drugs og Sonnet, og så til den psyk-shoegaze-rock der er på nogle af de andre numre. Der kunne have været en 6⭐️ EP ud af det materiale. Men The Verve valgt at lave en ikke sammenhængende LP i stedet for.
Et album der holder dig på tæerne. Det kræver ens opmærksomhed ved konstant at skifte i stemning og og retning eller ved at smide små finurlige guitar-figurer ind fra højre. Det har ikke så mange massive sange som The Suburbs har, men den aktive lytter keder sig aldrig.
Første nummer gav mig lyst til at høre WhoMadeWho. Nummer 2 er jo en disco klassikker. Track 3 lyder som musik der spilles i lounge bar med velour møbler eller underlægningen til en 70er pornofilm med Tom Selleck. At Last I Am Free kunne noget men var ca. 4 minutter for meget af det samme. Langt fra det musik jeg normalt hører. En enkel sang eller to kan være sjovt nok. Men et helt album med disco/funk bliver alt for meget. En stjerne for baslinjen i åbneren og en mere for at slutte med budskabet om ikke at være en klovn
Ej jeg syntes Bob Dylan er svær. Det har uden tvivl noget kvalitet. Men det rammer mig ikke på den der “det er jo genialt det der” måde. Blood on the Tracks har nogle rigtig gode sange som Tangled up in Blue, Simple Twist of Faith, Meet me in the Morning og Buckets of Rain. Men 8-9 minutters sange (Idiot Wind og Lily…) bliver simpelthen for lange uden nogen form for progression eller afveksling i musikken. Havde de været 3-4 minutter… På andre sange knækker det lidt for meget over i Hillbilly med fart på banjoen til min smag. Og helt ærligt: hvor mange sange behøver man ende en sang med en mundharmonika der lige kommer ind de sidste 30 sekunder?
Hvor skal man starte med det album. Det er jo lyden af mine teenage år. Formativt for min musik smag. Her er nogle dyk ned i nogle af de ting jeg elsker ved det : - Uimodståelig catchyness på Boys & Girls - Skildringen af af være fanget i et konformt liv på Tracy Jacks - Beatlesque trompet på End of a Century - Parklifes energi der får mig til at løbe i ring og skrige “All the people!” - Punk-perlen Bank Holidays energiske beskrivelse af briternes øl-kultur - Jingle Jangle guitaren på Badhead - “Well you and I collapsed in love” på In the End - Bass linjen på London Loves - Cembaloen på Clover over Dover - Damon Albarns levering på Jubilee - Storheden i en skibsvejrudsigt på This is a Low
Perfekt jazz til en langsom søndag morgen tilbragt med en god kop kaffe
Et album der tager et fast greb om dine boller, masserer lige på grænsen mellem fornøjelse og smerte og holder din opmærksomhed fast rettet på sig
Det er 44 minutter af mit liv jeg aldrig får tilbage
Den får på alle tangenter af afro-amerikansk musikhistoriske referencer: Afro-beat trommer, blues guitar, gospel og soul vokal, endda batist church messende resitation. Desværre lyder de 3 tracks fra nr. 3 til 5 som var Fela Cuti, BB King og Aretha Franklin synkront blev ramt af depression og indspillede et album sammen i en tom, grå lagerhal. Og de tre numre er så 3/4 af hele albummet.
Ren kaos, energi og anarki!! Fantastisk album når der skal fuld skrald på. Men ikke et man hører 3-4 gange i streg
It’s a BirdFlu.. It’s a Paper Plane… It’s Mango Banga!!! M.I.A. rapper for vildt. Hendes laidback flow og britisk-srilankanske accent er alt for lækkert. Desværre rapper hun for lidt på pladen. Hun har også nogle vilde samples og får inkorporeret flere asiatiske, og afrikanske rytmer i sine tracks. Men de bliver for ofte til mere gimmick og Dance-rytmer end fede samples og rap. Albummet efterlader mig med tanken om, at Hip-Hop genren har det meget svære end andre genrer med at lave hele albums. For ofte er der for meget fyld, for langt mellem de gode sange og på dette album stod det tydeligt frem hvor perfekt Paper Planes er. For resten var sgu for kedeligt i længden.
No
Punk møder progrock. Ved første lyt var det både pirrende og frastødende. Efter et genbesøg faldt hammeren.
Joni Mitchell er musik for kvinder i overgangsalderen der flæber over deres tabte ungdom i 70erne. Og så er det åbenbart også for mig 😅 Simple melodier på primært klaver og akustisk guitar, men med en nærhed og nerve i vokalen
Jeg troede kun jeg kendte Nick Drake af navn. Men River Man har jeg hørt før. Måske Simme har spillet den 🤔 Der er virkelig meget luft i stemmen. At lytte til den bliver en hel fysisk oplevelse hvor jeg kan mærke Drakes stemme lægge sig omkring min krop og trænge ind. Melodisk og stemningsmæssigt er albummet melankolsk grænsende til deprimeret. Det formidler et menneske smerte mesterligt.
Jeg huskede det her album som bedre. Det har stadig nogle fantastiske sange, men også for meget fyld. Særligt de mange interludes mellem sangene får det til at virke langt og meget 90er agtigt.
Endnu et hip-hop album med gode sange, men hvor det bliver for ensformigt til et helt album
Det er pænt, hyggeligt og keeedeeeliiiiigt… Norah Jones har en fantastisk smuk stemme. Blød og forførende. Men arrangementerne kører den kendte slagne vej. Der bliver ikke eksperimenteret og prøvet noget nyt. Det er så forudsigeligt at musikken falder i baggrunden. Man kunne ønske sig at noget rejste sig og gjorde opmærksom på sig selv. Perfekt til en mainstream kaffebar, elevatormusik eller en par middag hvor man skal ramme noget alle kan acceptere at lytte til.
Beatles første store skridt væk fra boy band og pop hvor de åbner døren ind til det mere eksperimenterende. Albummet bære tydeligt præg af at de henter inspirationer fra mange forskellige steder. Få sange falder igennem, og selv de vidner om de fire Liverpool drenges tåenhøje bund niveau
Teatralsk, prætentiøst ligegyldigt
Det absolut mest overraskende lyt ind til videre. Jeg havde forventet noget 80er pop hen af Sledgehammer, men det jeg fik lænte sig mere op af Joy Division. Lyden er beskidt, atmosfærisk og unik.
Rock & Rul fra samme skuffe som Dr. Hook og Status Quo har kigget dybt i. Uinspirerende og kedeligt. Dog credit for at album titlen giver mindelser om en af Monty Pytons sjoveste sketches
Lækker stemme men den fanger mig ikke ind - nogle små glimt af noget der kunne lugte af trip-hop. Dog uden kant og noget til at drage min interesse mod det. Jeg har svært ved at høre hvordan det adskiller sig fra alt det RnB der er kommet ud i metermål de sidste 30-40 år. Kedeligt og endte som noget det bare kørte i baggrunden.
Råt og tungt. Både guitar, trommer og Iggys vrælende stemme rammer en lige i smasken
Kan man anlægge en plagiat-sag mod sig selv? Hvis så tænker jeg Van Morrison har en god sag mod Glad Tidings. Der er passager som ligger meget tæt på hans monster hit Brown Eyed Girl. Resten af pladen er en pærevælling af alt muligt. Der er en sang der lyder som var det Old Blue Eyes. Andet er folket blues. Alt i alt kedede jeg mig bravt.
AC⚡️DC gør det samme sang efter sang, album efter album. Den kreative udvikling er totalt fraværende. Men det de så gør det gør de fandme også godt! Lige ud af landevejen, no fucks given hardrock. Rytmesektionen hamrer derudaf akkompagneret af fræsende guitar og så er det mindre vigtigt hvem der vræler i mikrofonen. Her er der ikke tid til ballader og eksperimenter. Det er bare en lang rock n’ roll fest.
Der er elementer af det de kan senere på Dusk. Men det drukner i kedelig 80er synth
Det er mig fuldkommen umuligt at anmelde det her album objektivt. - Det er lyden af at kysse Siobhan bag et diskotek i Manchester. Og de mixed-tapes vi årene efter sendte til hinanden - Det er lyden af spillemaskinerne på Hjørnegrillen - Det er lyden af poolbord og øvelokale i ungdomsklubben Det er med andre ord et af de største soundtracks til mine teenage år.
Positiv overraskelse. Ud fra navnet havde jeg forventet en barbershop kvartet, men det er jo slow hands himself det her. God musik men her kan man da virkelig snakke om at mange af numrene kunne være skåret en del kortere. F.eks. er det storhittende titelnummer 50% fyld til sidst der ikke rigtig bidrager noget til sangen.
Et helt album med reggae var faktisk slet ikke så slemt som jeg havde frygtet. Det bliver dog ikke noget jeg kommer til at smide på medmindre der skal være temafest. Men en solid 3/5 skal Bob og Hvalerne have
His Bobness fungerer bedre for mig når han bliver elektrificerer og der er fart på sangene. Det setup passer simpelthen bedre til hans stemme. Så får hans finurlige lyd mere bid. Subterranean Homesick Blues, Maggies Farm og Outlaw Blues fungere mega godt. Desværre går der for meget singer/songwriter Dylan i den på nogle numre. Særligt Mr. Tambourine Man og Gates of Eden kunne jeg godt undvære. Men den slutter med et par stærke værker i I’m Alright, Ma og It’s all over now, Baby Blue PS: Det er næsten komisk så mange Dylan sange der lige skal fade ud med en mundharmonika.
Gennem de første sange tænkte jeg “den eneste forskel på det her og så Yes og ZZ top er at med Primal Scream har jeg da et håb for at der kommer noget ordentligt musik. På samg nummer 6 og 7 begyndte det håb så småt at forsvinde. Men så kom der lige pludselig noget helt andet. Medication var en okay rocksang, om end ikke nyskabende. Og på de næste sange blev jeg mere og mere positivt overrasket. Særligt Trainspotting er super fedt. Den gode stemning sluttede dog med Rebel Dub, men kom tilbage på lukkeren. 1 ⭐️ for sang 1-7 + Rebel Dub 4⭐️ for sang 8-14 + How does it feel…
Er det her Dylan peaker? Love Sick er et mega fedt nummer. Dylan er cool på et niveau der næsten kan nå Bowie og Cohen på deres bedste dage. Track 2 falder lidt udenfor. Dens uptempo urolige fremdrift er en kontrast til resten af pladen som glider stille og køligt hen.
Vanvittigt album! Hvad kunne the fab four ikke? Abbey Road stikker i alle retninger og de mestre hver en genre
Bowies afskedsgave til verdenen. En legende og undersøgende plade hvor han samlede jazz-musikkere til at spille rock. Bowie fik skabt sit sidste mesterværk. Mesteren gik ud på toppen ⭐️
Ikke sådan rigtig godt, men heller ikke rigtig dårligt. Norah Jones for hipstere. Det kan køre i baggrunden uden at nogen rigtig slår sig på det
Det lyder som Joy Division. Hvis Joy Division var komplet talentløse
Er der overhovedet nok instrumentering på nogle af sangene til at det kan kvalificeres som musik? Gil Scott-Heron stemme kan lyde mega godt. Den gør det desværre ikke på det længste nummer. Meget politisk album. En 8m25s prædiken om Watergate er bare ret uddateret i 2024
Slet ikke det album jeg havde forventet. Velvet Underground er aldrig noget jeg har fået hørt. Det her var mere afdæmpet end jeg havde regnet med. Albummet er fyldt med små perler af sange. De lyder MEGET slut 60er agtige, men det gør slet ikke noget. Samlet bliver det en skøn oplevelse og albummet er gennemlyttet en 5-6 gange. PS: Murder Mystery er mere som jeg forventede. Det fungerer også mega godt.
Rock skal ikke være så rart
Forskellen på Yes og Pink Floyd er at PF engang imellem faldt over en god sang og formåede ikke at ødelægge den i prætentiøs selvforherligelse. Det er ikke sket for Yes på en eneste sang af de tre albums der nu har været med dem. Det eneste de har formået er at skabe en ny yndlings aversion hos mig
Berolingende og foruroligende på en gang. Melodisk og hakket opbrudt. Tom Waits har måske verdens mest cool stemme. Ikke mindst på hans senere dage.
Støjende, skramlet og råt. Men samtidig viser In Utero også at bag Nirvanas grunge/punk lyd er der en gudsbenåedet popsmed i Kurt Cobain. Albummet er det ene mesterværk af et nummer efter det andet. Hvis jeg presses vil jeg fremhæve Very Ape, Milk It og All Apologies. Men jeg kan ikke finde et nummer herpå jeg ikke knus elsker. Klart i top 3 af Nirvanas studie LPer 😜 Og kan vi så lige snakke lidt om de sange der ikke klarede cuttet. Der er så meget guld der. Gallons of Rubbing Alcohol…, I Hate Myself… og ikke mindst en af Nirvanas bedste sange overhovedet. Heldigvis kom Sappy med på 2013s 20th Anniversary Deluxe Edition udgivelse
Garage Rock Revival på toppen. Klart et af de bedste albums til at byde det nye årtusinde velkommen og sparke døren ind med et nyt take på en gammel lyd. Simpelt, energisk, ørehængende riffs og en forsanger der både kan lyde køligt fraværende og intenst vrissende. Så nemt kan god rock laves.
Sangene er for lange! Bassen er skruet helt væk i mixet! Alligevel formår The Four Horsemen at levere en mere end godkendt opfølger til det Metal Masterpiece de begik med Master of Puppets. Ingen har rejst sig fra en (sub)genrer så højt over sine ligemænd, og banet vejen for en hel gren af musikken som Metallica gjorde. De fik måske først deres helt store gennembrud da de lavede The Black Album, men de hev også en hel generation med ned i metalpløret og introducerede mange til ikke bare deres bagkatalog, men også til hele metalverdenen. Inden de var klar til at gå mørkere og langsommere til værks skulle der afprøves hvor langt ud af trashens landevej de kunne ride. Det flyder med lækre rifs, halsbrækkende temposkift og alen lange soli. Hvert et nummer stikker ud og holder i sin egen ret, men sammen bliver de til et metalforce der rykker en om kuld.
Jeg havde ingen anelse om hvad det her var da jeg satte det på. Det blev et meget behageligt bekendskab med Mr. Holmes. Tankerne flyver til Bristol og byens Tri Hop scene, men musikken bevæger sig også i andre retninger, bliver til tider tungere, til tider mere jazzet, mere cirklende. Og så emmer det mindst lige så meget af The Bronx som af Bristol. Det er ikke sidste gang jeg har smidt det album på
Lidt for meget 80er synth og elektroniske trommer. Ikke helt nok følelser der flår i mig. Der er nogle gode melodier, men leveringen bliver for pæn og overfladisk
Late-60s rock som der kom så meget af. Ikke dårligt. Men heller ikke noget der vækker meget mere i mig end et Ecxel ark.
Så er der Pik-Rock 🤘🏻🍆 Modsat de senere pik-rockere i diverse 80er hairmetal bands, så har Led Zep en kunstnerisk nerve ud over det sædvandlige. Det skyldes ikke mindst John Bonhams magiske evner på gryderne. Hans uortodokse rytmer sikker at Led Zeppelins numre aldrig bare bliver lige ud af landevejen rock. Physical Graffity er ikke det Zep album jeg kender flest sange fra. Til gengæld har det måske deres bedste nummer i Kashmir. Der er mange virkelig stærke sange på albummet. Men også nogle numre der sagtens kunne være klippet fra. F.eks. er The Wanton Song nærmest en forpustet version af Kashmir der vælter rundt i opbrudte rytmer og stadig rammer noget episk storhed i lydbilledet. Den efterfølgende boogie woogie sang var dog overflødig.
Hvis jeg skal høre puddelrock, og det er et stort HVIS, så skal det være Bon Jovi. Det er cheesy, men der er også en uimodståelig charme og catchyness på nogle af numrene. Albummet mangler ikke hits. You Give Love A Bad Name, Living On A Prayer og Wanted Dead Or Alive står ud på albummet. Men resten virker som blege versioner af samme sange og gør særligt B siden til én lang ørkenvandring i hårmetallens klichéer. Og kan vi så lige snakke om keyboardspillet på I’d Die For You… Det er ikke 1-1 Runaway fra deres debut. Men det er godt nok lidt for tæt på.
Røv kedeligt
Pop gjort interessant. Det kunne godt være det album skal lyttes en gang mere.
Det er repetitativt og uorganisk i lyden. Det lyder som gammel elektro. Og noget i mig kan sgu meget godt li’ det. Desværre kunne jeg ikke lytte albummet igennem uden afbrydelser. Jeg tror derfor at jeg missede noget af det det kan.
Det er SÅ langt fra hvad jeg normalt hører at der kabes meget få referencepunkter under min lytte-oplevelse. Det er ikke kedeligt, men det fanger mig heller ikke ind.
Når blues er virkelig fedt så er det så svedigt at det driver ned af væggene. Det kræver at rytmesektionen holder et langsomt tempo, og det gør de på mange af numrene på dette album. Jeg fik lyst til at høre Jack Whites blues sange efter Muddy Waters. Men jeg tog lige en runde mere med Hard Again istedet. Og så lidt Jack White
Min bevidsthed er ikke blevet kemisk udvidet nok til at kunne se storheden i en sitar
Hvor god en cola er en Fanta Exotic? Jamen en Fanta er jo ikke en cola! Og nej det her er ikke musik. Det kan godt være det er lyd, det kan også godt være det er kunst, men musik er det ikke. Det lyder mest som lydsiden af en kunstinstallation på Louisiana. Som sådan kunne det måske godt fungerer. Som musikalbum er det verdens længste ørkenvandring gennem lyd af metal mod metal, skærerbrændere og skrig, med et enkelt lyspunkt i nummeret Kollaps som faktisk kan betegnes som et musikalsk nummer.
Beatles var for vilde. Deres udvikling på 8 år og over et hav af albums er som hvis Backstreet Boys havde transformeret sig til Radiohead på ingen tid. På A Hard Day’s Night er the Fab Four stadig i deres boyband ungdom. Det er catchy, poppet rock n’ roll. Det er ikke dårligt, og langt over mange andres niveau. Men det er ikke de mesterværker de senere laver.
Hvor mange musikkere ville ikke ofte deres førstefødte for at have skrevet bare en af Wonderwall, Don’t Look Back In Anger og Champagne Supernova
Jeg tror aldrig jeg har hørt et album med en tykkere 90er lyd. Og jeg hører rigtig meget musik fra 90erne.
Et kedeligt lyt, lige indtil coveret af Working ClassHero. Jeg tror ikke jeg har hørt et så velfungerende cover af en Lennon sang før. Men resten var en lang ørkenvandring i ligegyldighed.
Jeg har aldrig fået hørt hele Bowie albums før Black Star. På Hunky Dory kender jeg nogle sange. Og hvilke sange. Life on Mars? ligger i skarp konkurrence med “Heroes” om at være min Bowie yndling. Changes og Andy Warhole er også blandt favoritterne. De restende sange svinger mellem at være sjove iørefaldende og kraftfulde perler. Det teatralske er normalt ikke min kop the, men i Bowies univers fungerer det helt fantastisk. Dagen tillod desværre ikke lige så mange gennemlytninger som jeg kunne have ønsket mig. Men jeg kommer til at genbesøge albummet igen. 4/5, men måske det kan komme op på en 5er ved nærmere bekendskab.
FUCK MIG HVOR VAR DET KEEEDEEELIGT! Jeg kunne nærmest ikke få mit hoved rundt om at det er samme band som har lavet Paint it Black, Angie, Satisfaction, Sympathy for the Devil og Start Me Up. Musikken var uinteressant og lyden mudret.
Disco er og bliver bare ikke mig
Der er nogle elementer rundt omkring på albummet som jeg virkelig godt kan li’. Et rif her, et stryger arrangement der. Desværre sovses det hele ind i lækkerhed af ikke mindst vokalen. Og så ligger der en tyk, tyk dyne af Main Street, USA over det hele. Det her album føles som at være til et MAGA rally. Hvis jeg hører albummet en gang mere får jeg lyst til at købe en pistol, spise spareribs og råbe USA, USA, USA! Men så hellere skyde hovedet af mig selv, end at skulle igennem det album igen.
Jeg kendte flere sange end jeg troede. Det viser måske hvor svært det er at undgå det kæmpe popfænomen Ms. Swift er blevet. Jeg kan godt lide Taylor vokal. Så da musikken på dette album var trælst 80er synthet, hoppede jeg direkte til hendes Folklore album efter 1. gennemlytning af 1989.
Man behøver bare sammenligne dette cover med Kind of Blue’s for at indkapsle hele forskellen i de to ikoniske Miles Davis albums. Hvor Kind of Blue er cool, afslappet og lugter af røgfyldt New Yorker bar, så er det her eksotisk, hektisk og febrilsk. Det virker som om hver musiker spiller for sig selv, uden skelen til hvad de andre spiller. Det bliver for mig et ekstremt rodet lydbillede og gør ikke noget godt
Godt men også nemt at glemme
Er det punk? Er det pop? Who gives a fuck. Det fungerer helt perfekt! Green Day har lavet meget der ikke holder. Lige som mange af de bands som Dookies succes banede vejen for. Men Dookie holder hele vejen. Det er små punk perler på stribe der eksploderer i både riffs og vokal harmonier. 🤞🏻for at de bare spiller det her album fra ende til anden på RaR 2024. Den er trods alt 30 års jubilar i år.
En kæmpe blandet musikalske bolsjer. Men altsammen med Damon Albans tydelige aftryk. Det spænder fra punk over triphop til lo-fi. Der er ikke så mange bangers på albummet som jeg havde forventet. Faktisk stikker Clint Eastwood og 19-2000 lidt ud med deres poppede catchyness. Men det hele er dragende, legesygt og holder min opmærksomhed fast.
Pop-perler svøbt i støjrock. 2 dele Sonic Youth 1 del Joy Division Rør rundt og drys med lidt Beach Boys
Jeg havde virkelig ikke behøvet at høre det her inden jeg dør
Støj og melodi i en helt perfekt afbalanceret enhed. Jeg har hørt en del SY og kendte nogle af numrene. Men dette deep dive ind i et helt album var en ny oplevelse. Det er hverken sidste gang jeg har hørt Dirty eller andre SY albums.
Guns N’ Roses var det første band jeg var fan af. I omkring et par år var de de største, de bedste og de eneste i min musikalske verden. Plakaterne prydede mit pree-teen værelse og deres albums var i uendelig rotation på anlægget. I dag er jeg voldsom splittet omkring dem. På den ene side er det catchy, hård rock med gode melodier og bedre riffs. Axls vokal har en spændvidde meget få andre sangere, hvis nogen, har haft gennem tiden. Hvis man tager det, for det som det er, så er der nok ikke nogen før eller siden der har laver så godt et lige-ud-af-landevejen hard rock album. Og slet ikke med så kæmpe hits som Welcome to the Jungle, Paradise City og ikke mindst Sweet Child O’ Mine. Problemet er bare at teksterne er platte, dumme og emmer af giftig maskulinitet. Særligt Axl er en klaphat uden lige. Det er sgu decideret pinligt at have forgudet ham. Men man bliver heldigvis klogere senere i livet, end man er som 11-12årig. Musikken mangler også noget. Den er forudsigelig, gør ikke noget nyt, prøver ikke at flytte noget, eller skabe noget. Jeg mangler en kunstnerisk nerve i GnR. Ja Axl kan synge bedre end de fleste. Slash spiller en røvfed guitar. Men de gør bare det der allerede er gjort bedre end dem der gjorde det først. Hele albummet lugter af en flok bonderøve der kom ind til LA og viste alle puddelrockerne hvordan man virkelig spiller rock. Med alt det i betragtning må Appetite For Destruction være min største guilty pleasure. For jeg elsker stadig alle sangene. Skråler med på hver en strofe. Også selv om det er med tanke i baghovedet: “bare der nu ikke er nogen der hører mig høre det her”.
Jeg har aldrig før bemærket hvilke ACDC sange der er med Bon Scott på vokal og hvilke der er med Brian Johnson. Ud over titlenummeret bryder jeg mig ikke særlig meget om vokalen på dette album. Der er backing sang på en del numre. Og så er riffs’ne for bløde. Rytmerne for kedelige. Highway to Hell (sangen) holder 100. Men resten af albummet var virkelig skidt.
Jeg troede aldrig jeg skulle høre Imagine på arabisk. Man kan stadig overraskes. Dog overrasker det mig ikke at albummet her ikke fanger mig. Min musikalske opdragelse ligger udelukkende i vestligt funderede genre. Så de mellemøstlige tone på dette album gør ikke noget for mig. Det er ikke decideret frastødende. Det siger mig bare ikke noget.
Et to-delt album. A siden er akustisk, B sidens distortede lyd har været med til at skabe The Seattle Sound. Jeg nåede 3 gennemlytninger. Alt i alt et virkelig godt album. Men jeg oplevede hver gang at begynde at kede mig under Sail Away. Jeg var klar til side B og noget spade. My My, Hey Hey og Hey Hey, My My står selvfølgelig ud. Det er en verdensklasse sang. Både akustisk og med fuld smæk på distortionen. Andre favoritter var: Scratchers, Ride My Llama og Sedan Delivery
Det lyder som soundtracket til en film der forsøger at skabe en 60er vibe. Jeg tænker Shirley Basset og gamle James Bond film når jeg hører det. Det fungerer rigtig fint som background music til havearbejde (og sikker også andet arbejde)
Jeg er genre-søsyg efter den her tur rundt i hjørnerne af Blondies musikalske verden. Det er ikke er album jeg kommer til at smide på igen, men det var glædelige gensyn med flere af numrene og jeg var godt underholdt hele vejen igennem.
Nogle tracks fungerer bedre for mig end andre. Der er desværre lidt for mange fyld tracks, og her tænker jeg ikke kun på FX. Men når det rocker, så rocker det tungt🤘🏻 Og så fungerer både piano-balladen og den akustiske hyldest til havet overraskende godt på et tidligt heavy album. Hvem vidste at Black Savbath kunne det? Ikke mig 😅
Det kan noget når jeg lige vender mig til vokalen. Men jeg fik ikke lyttet nok til at jeg blev helt fanget ind. Helt sikkert noget jeg skal prøve at lytte mere til
Det var sjovt. Men nok ikke på måder The Resistents havde tiltænkt det
Gaaaab 🥱 60er rock n’ roll uden noget nyt at byde på. Lyder som en nedkogning af af alt andet fra 60erne som så efterfølgende er fortyndet så meget at det mister enhver smag og bid
Party Punk! Psycho Killer er jo et kæmpe nummer. En af de bedste sange nogen sinde. Men det er meget lidt andet Talking Heads jeg har hørt, og aldrig et helt album. Det kommer til at ændre sig fremover! 77 er et fænomenalt mix af punkens æstetik blandet med dancable rytmer. Og så er David Byrnes stemme bare alt alt alt for fed. AYAYAYAYAY!
Hillbilly-Bayou-Rock Et par gine numre hist og her. Men overordnet er der for meget bonderøv over det. Hittet “Bad Moon Rising” virker undervældende i dag. Jeg huskede det bedre.
Jeg har svært ved helt at sætte fingeren på hvad det er jeg elsker ved Nick Cave (og The Bad Seeds). Måske er det den eksperimenterende, legende tilgang til musikken. Intet er helligt her. Det kan også være at det er det dystre univers musikken fremmaner, og de fantastiske historier Cave fortæller i lyrikken. Det er nok begge dele, men at det hele præsenteres af en mand, som er så cool som ingen andre, på en måde som kun han kan være cool på.
All fillers, no killers. Selv hittet “The Rain” virker kedeligt i dag. Jeg var faktisk overbevist om at det på albummet måtte være anderledes end MTV video-versionen. Men nej
Kæft det var en fed oplevelse! Det er derfor jeg gennemlytter 1001 albums. Fordi man falder over perler man ellers aldrig havde hørt. Albums der udvider ens horisont for hvad der er god musik
Måske vejer jeg Stones på en forkert vægt, men for et af verdens største bands nogensinde, og Beatles nærmeste “rivaler”, så syntes jeg dette album er dybt skuffende. Det meste lyder som blues og country som kunne være spillet af så mange andre. Det fanger mig ikke ind. Det er ikke dårligt, men det gør ikke noget for mig. Derudover er der et eller andet off med måden Stones’ (tidlige?) plader er mixet på. Det bliver mudder i mine øre. En klistret masse af lyd hvor vokalen og de forskellige instrumenter flyder sammen.
Jeg har stor respekt for hvad 50er rock n’ roll har betydet for udviklingen af musik efterfølgende. Men det betyder ikke at jeg syntes det er godt. På dette (tidlige) stadie af rockmusikken var det stadig alt for pænt. Alt for meget jakkesæt og slips. Alt for meget vokalharmonier. Alt for lidt bid.
Music to makes babies to Det er flødekaramel, smurt ind i créme brûlée og overhældt med heavy cream. Lækkert for ørene men også pisse kedeligt.
Ved ikke hvad jeg skal sige af kloge ord om det. Waits stemme er unik og fantastisk. Musikken holder min interesse. Det er som at albummet tager en på en rejse ind i storbyen. Stemningsfuld. Interessant.
Jeg har meget svært ved at se hvad dette album laver på listen. Hvorfor skal man høre disse uinteressante coverversioner? Kvaliteten er ikke musikalsk fantastisk. Og jeg har svært ved at se hvad dette album har bidraget musikverdenen med.
Endelig levede Stones op til mine forventninger. Et fedt album med sange der fanger og en produktion hvor lydbilledet står skarp. Wild Horses er sgu en fantastisk sang
Kæft jeg hørte det album meget i gymnasie-tiden. Faktisk var det nok det eneste elektroniske musik jeg overhovedet hørte dengang. Der er noget punktet over det. Det er skramlet og aggressivt. Måske netop derfor var det Prodigy der kunne få mig væk fra guitar, bas og trommer. Tilbage i tiden var det hele albummet der røg på. Når jeg lytter det nu tænker jeg tracks som Diesel Power, Funky Shit, Serial Thrilla osv. falder igennem når de står side om side med bangers som Smack My Bitch Up, Breathe og Firestarter. Mindfields husker jeg som en af mine favoritter på albummet. Den var yderst undervældende at genbesøge. Alt i alt må jeg konstatere at det her er første album jeg elskede i min ungdom, der ved et genbesøg virkelig har skuffet. PS: Live holder Prodigy stadig. Det er en kæmpe fest når deres energi rammer og masserer et menneskehav på en festival.
Mom rock Minder om Shania Twain (dog mindre country) og 4 Non Blondes (dog mere mainstream) Kedeligt
Der er nogle interessante elementer. Men som helhed bliver det kedeligt på trods af den skævhed der er i musikken.
Ziggy Stardust perioden er ikke min favorit Bowie. Der er nogle fine elementer, men lidt for glammet
Gad vide hvorfor jeg aldrig har fået dykket ned i det her album, når jeg har hørt så meget Nick Cave? Eller skal man sige disse to albums? For er det fair at bedømme det som et album, når det så tydeligt er to forskellige værker, samlet i en pakke? Abattior Blues er råfed blueset rock. Særligt i åbneren der svinger som bare fanden. The Lyre of Orpheus er oftere mere klassisk 90er Cave. Dystert, Cave messende som en Minister of Darkness. Eller hans hjerte gribende sange om kærlighed, relationer og eksistens.
Der er noget funky shit over det. Men også meget 80er synth 😬 Åbneren er et godt eksempel på når denne formel fungerer for mig. Men ofte bliver det for meget.
Jeg vil så gerne elske det her album. For to år siden købte jeg det, på et loppemarked, i Berlin. Da jeg kom hjem og satte det på var jeg blæst bagover. Ikke af begejstring, men af skuffelse. Titelnummeret kendte jeg, og elsker jeg, men resten af pladen lå langt fra den lyd der er på “Heroes” nummeret. Siden har jeg ladet pladen ligge. Efter 2 gennemlytninger i dag, begynder pladen at vokse på mig. Der er finesser i numre jeg lægger mere mærke til. Og jeg har accepteret at det ikke bare er en rockskive, men også jazzet med instrumentale numre der glider sammen til en stor helhed på B-siden. Det er ikke en 5/5 for mig endnu. Men det bliver det måske ved flere besøg. Og så et titelnummeret for bare en 10/5.
Det var meget mere eksperimenterende og interessant end jeg havde forventet fra Kings of Leon. Ikke sidste gang jeg hører det album
Perfekt elevator-musik hvis din swingerklub ligger på 5. sal
Grandiøst lydende indie rock
Hold da kæft en kraftudladning! Janis Joplins stemmer er simpelthen for vild, og bandet understøtter den helt perfekt. Jeg har altid kendt til hende som navn, men mit eneste bekendskab med hende er Mercedes Benz, sunget af en karakter i Beverly Hills 😂 Jeg tror mit billede af hendes musik var mere over i noget singer-songwriter end dette rock-lokomotiv. Som andre ting på denne liste kan jeg kun undre mig over at jeg ikke har fået hørt det før. Men det er jo netop en af grundene til dette projekt. Et fantastisk album. Og en dejlig øjenåbner.
Jeg vil hellere stikke mig i ørene med en rusten issyl end høre det her generiske 80er lort igen
Mere dystert og råt end de efterfølgende albums der skabte den store mainstream succes. Der noget over det der giver mig samme vibes som Joy Division. Måske det ikke er så underligt. Tragiske skæbner der fik et outlet gennem musikken.
Cohen er fantastisk når han er dyster som på åbneren Avalanche. Desværre afviger albummet fra denne stemning og roder lidt rundt i genre og lydbillede.
Side A: Nogle episke bangers i særligt Running Up That Hill og Cloudbusting. Men også lidt for meget fyld med typisk hule 80er trommer og synth der får mig til at miste interessen. Side B: Interessant sammenhængende historie. Mindre 80er lyd. Samlet: To kæmpe sange og en interessant B-side trækker op. Men det bliver ikke et værk jeg genbesøger
Man kan kun bøje sig i støvet for mesteren. Jeg har kun hørt Hendrix som enkelte sange; Hey Joe, Down Town Traffic, All Along The Watchtower mm. Så jeg var lidt spændt på hvordan et helt album ville være. Kunne han holde kadencen højt hele vejen igennem. Det må man sige han kan. Guitarspillet er selvfølgelig out of this world. Men trommerne er også ret sublime. På mange numre roder de rundt på den helt rigtige måde. Og Jimis måde at spille guitar på, er bare så sublim. Hans anslag lyder nærmest søgende men alligevel lige præcis der hvor de skal være, uperfekt perfekte.
Pet Shop Boys plejer at svinge en større pisk. Her bliver de ofte apatiske i udtrykket. Man må sige de varedeklarerer på første nummer: Being Boring. Måske er det et album der vokser ved flere genbesøg. Det var der ikke tid til i dag. Men den har ikke de catchy hooks der er på West End Girls, It’s A Sin, Always On My Mind og andre af deres ikoniske elektro-mesterværker
Det her albums betydning for meget af den musik jeg hører kan ikke underdrives. Den smadrede æstetik lagde grunden for den punk der kom senere og dermed også for The Seattle Sound. Desværre glider albummet længere og længere væk fra den lyd og over i psyk rock. På Starship der afslutter albummet går det helt over gevind med alen lang trance musik. Første side 5/5. Anden side 2/5.
Gode punk elementer. Men jeg syntes det mangler noget kant ind i mellem.
Det er jo et kæmpe album, med kæmpe sange. Jeg var slet ikke klar over hvor mange af Fleetwood Macs sange som jeg kendte, var fra netop dette album. Jeg havde 3 fornøjelige gennemlytninger over weekenden. Nåede at synge med på nogle sange og har haft et par af dem på hjernen siden. Top sange: Chains og Songbird Men på trods af alt denne pris, så må jeg også indrømme at jeg nok aldrig kommer til at smide albummet på igen. Det drager mig ikke. Det taler ikke til mig. Men jeg kan godt forstå at det gør det for nogen.
Fuck det er kedeligt
Pink Floyd goes Metal 🤘🏻 Hvilken forskel distortion gør. Det her var bedre end jeg havde frygtet. Tungere end jeg havde forventet.
Der er gode blues elementer, og noget der er mere gennemsyret af rockabilly. En virkelig fed udgave af I Heard It Through The Grapewines
Min viden om Deep Purple kunne inden sættes i 3 punkter: 1: Smoke On the Water har et er verdens bedste riffs 2: Deep Purple nævnes sammen med Black Sabbath og Led Zeppelin som skaberne af Heavy Metal 3: Made in Japan er med i snakken om verdens bedste live album Nu er mit perspektiv: 1: Smoke On the Water ER et af verdens bedste riffs. 2: Deep Purple har elementer af tidlig metal, blandet med 60 psyk. 3: Made in Japan er et virkelig fedt live album. Det er lyden af en koncert man godt gad være til. Dog skæmmes det lidt af en 7 min. lang trommesolo og til tider lidt udsyrede hippie tendenser.
Virkelig en blandet oplevelse. Vi er langt fra Uptown Girl. Meget tættere på Piano Man. Dog med mere optempo og elguitar drevne sange smidt ind imellem. Titelsangen, Vienna og Everybody Has A Dream stod ud som fængslende musikalske oplevelser.
Saxofon og klaver kan være fedt (se: Tom Waits). Bruce Springsteen kan også være fedt (se: Nebraska). Desværre er måden “The Boss” bruger sax & piano (keyboard?) på hans optempo numre ikke noget der tiltaler mig. Bag alt musikken skulle der gemme sig nogle fine skildringer af amerikanske liv, jeg kommer bare aldrig ind til historierne fordi musikken fylder så meget (læs: forstyrrer) i billedet.
Coveret indrammer helt perfekt min oplevelse af albummet.
My kind of Jazz. Jeg begynder at forstå hvad det er jeg kan li’ ved jazz jo mere jeg hører det. Og også hvad for noget Jazz jeg ikke kan li’. Det her ligger tæt på Kind of Blue. Det er godt
Post-punk/New Wave har et gennemgående lydtema hvor der trækkes på den rå coolness fra punken, men det blandes med mere svingende melodiske toner. Nogen gange virker det fantastisk, andre gange falder det helt igennem. Pretenders rammer sjældent den cool del rent nok for mig, og dermed bliver musikken ligegyldig og kedelig
Ahmen bare føj!
Det er 3 ikoniske metal numre i Warpigs, Paranoid og Ironman. Som helt album spiller det også max. Særligt Electric Funeral og Hand of Doom burde være på et hvert metal repetoire.
Åbneren er Pet Shop Boys absolut bedste nummer. Tung, melodisk, dragende. Desværre fortsætter det ikke sådan. Og det ender i 8 minutters ulidelig 90er patiche på hvad der må være indbegrebet af alt det vi bør glemme fra et ellers fantastisk musik årti.
Når det rammer noget skots folk lyden, særligt lyrikken, så kan det noget.
Hun har en interessant stemme, og der er nogle quitky beats. Men som helt album bliver det ensformigt og uinteressant.
Der er flere numre herpå som jeg kender, men ikke vidste var Simon & Garfunkel sange. Det kan i korte øjeblikke svinge sig op på hyggeligt, men er for det meste er det bare kedeligt.
Reggea er nu meget hyggeligt
Fed stemme og cool lyd. Laid back feel på hele albummet. Jeg kendte kun Bobby W af navn fra hans senere samarbejde med Gorillas
Avant-garde Jazz med elementer af progrock. Det bliver aldrig rigtig hyggeligt. Heller ikke rigtig interessant. Hele albummet lullede mig ind i en søvnlignende trance hvor jeg følte mig hensat til en tilstand som manden på coveret. Blues in Bob Minor rev mig mod slutningen ud af søvnen med sit heftige tempo og fremdrift. Havde der været mere i denne stil kunne det måske være blevet mere spændende. Det blev det ikke.
Jeg kendte Ghost Rider, men vidste ikke hvem der havde lavet den. Hele albummet har samme urolige “rytme” som Trentemøller lagde på Springsteens State Trooper. Endnu et album der retfærdigører at lytte så mange albums igennem. Det her er en af de “skjulte” perler. Det er mega cool, intenst, anderledes og nærmest nervepirrende at lytte til.
Da Funk har et fedt hook, men uden musikvideoen bliver der meget lidt at forholde sig til. Det samme gør sig gældende for det resten af musikken. Den er repetitiv på den nederen måde og bliver uinteressant.
Der er nogle kæmpe bangers på det her album. Og resten er bund solidt. DM fortsætter deres udvikling fra lys dance-pop til mørk electronica.
Det starter okay ud men tabte mig helt undervejs.
Det er vist computer-musik uge 😅 Det er svært at høre Music for the Jilted Generation uden at sammenligne med Fat of the Land. I 90erne hørte jeg hele FotL men kender kun singlerne fra MftJG. På singlerne syntes jeg klart at FotL er bedre. Og resten er sgu lige skidt. The Prodigy kan noget når man skal holde en fest. Det er party music. Men når man sidder stille og roligt og lytter, så er det sgu primært bare lort.
Det album har klare Talking Heads vibes med en fræk guitarlyd og der er noget David Byrne’sk over vokalen. Men The Cars når bare ikke Talking Heads niveau, ihverfald ikke på dette album. Der mangler et eller andet. Noget coolness måske. Måske mere ironisk distance.
Det er godt nok et mærkelig sammensat album. Det stikker i alle mulige retninger. Og ikke på den gode måde. Hittet er egentlig et ret sjovt nummer, desværre formår resten af albummet ikke at ramme det samme.
Kæft et åbningsnummer. Der er få albums der kan måle sig med så ikonisk en åbner. Det er en af de få covernumre som jeg syntes er markant bedre end originalen. Derefter går der lige lovlig meget “hjerte rimer på smerte” i den. Men Mrs. Fraklin er ikke the Queen of Soul uden grund. Den stemme bærer meget af albummet. Ikke mindst på lukkeren, hvor Aretha brænder fuldstændig igennem på et cover af Sam Cookes ikoniske A Change is Gonna Come.
De første 3 sange er svage og ret forglemmelige, men så sparke Robbie døren ind med en perlerække af sange. Angels er måske en af de 5 bedste ballader nogensinde. Hold kæft Guy Chambers ramte guld der. Den er altid kuldegys fremkaldende god. South of the Border og Old Before I Die er habile rocksange i bedste Oasis stil. One of God’s Better People er en lille akustisk perle og Let Me Entertain You er bare en party-banger der kan kickstarte en hver fest for 40 plus segmentet. Killing Me har en storladet James Bond score lyd som indvarsler den retning han tog på senere albums. Clean er igen mere Oasis feel, men efterlader en flad smag i munden. Desværre fader albummet ud i samme niveau som det startede med to svagere sange. Alt i alt et habilt album, men det kunne have været en killer EP med følgende track listing: Let Me Entertain You South of the Border Old Before I Die Angels Killing Me One of God’s Better People Hello Sir (Hidden Track)
Jeg vidste at Jethro Tull havde en forsanger der spillede fløjte, for tilbage i 90erne var jeg stagehand under en koncert hvor selvsamme fløjte knækkede. Dengang bed jeg ikke mærke i musikken. Det gør jeg i dag. Det jeg ikke vidste var at Jethro Tull har tung tung guitar der giver mindelser om Black Sabbath. Og det fungerer super fint sammen med fløjten. Der er en dynamik i den kæmpe kontrast mellem metal riffs og den luftige fine fløjte.
Hun synger da okay godt. Ikke sådan at det rører mig, og det gør musikken slet ikke. Den er nærmest så enslydende at jeg ikke opdagede hvornår et nummer sluttede, og et nyt begyndte. Strygerne minder om musik fra 50er film (duh!) eller tidlige disney film (hvilket vel lidt er det samme). Det kan være udemærket som baggrunds musik, men jeg bliver ikke fænget af det.
Once Evenflow Alive Så er man ligesom igang! Men Pearl Jam fortsætter med den forrygende fortælling om pigen på der psykiatriske sengeafsnit der skærer beskeder til kommende indlagte, så de ikke føler sig lige så ensomme som hende selv. Eddie Vedder har på debutten skabt fortællinger om alt fra sindslidelser til incest, voldtægt, skoleskyderrier og selvfølgelig lost love. Det meste skriges intenst ud akkompagneret af fræsende guitar og bragende trommer, men det bliver også afløst af fintfølende ømhed, særligt i kærlighedserklæringen til de bølger han surfer på den smukke Oceans
Det kan lige svinge sig op på hyggeligt baggrundsmuzak.
Hvis jeg drev et hotel var dette album stensikkert på playlisten i lounge området. Det er både kvalitetsmæssigt og stemningsmæssigt højder over obskure synthpop udgivelser fra 2014. Ud over den specifikke, hypotetiske situation tror jeg ikke jeg kommer til at genbesøge albummet. Jeg kan bedre li’ den mere swingende Old Blue Eyes som er at finde på Fly Me To The Moon, My Way, New York New York og I’ve Got You Under My Skin.
Dejlig smadret punk lyd. Men med en masse legesyge melodiske indslag. Det fungerer skide godt. Et stort stort 4-tal
De to første sange er rimelig interessante, da de i deres opbygning udvikler sig mere og bruger flere virkemidler end hvad jeg normalt kender fra genren. Det er svært ikke at sammenligne med de albums vi har haft fra Prodigy og Daft Punk. Her syntes jeg umiddelbart Chemical Brothers starter bedre ud. Det er mindre repetitativt og lyden er mere organisk på de første numre. Desværre ender det med at jeg sidder med samme følelse ved afslutningen af albummet, som jeg gjorde ved de to andre “bands”. Det er musik skabt til at danse til i tomme lagerhaller.
Guitar soloerne i Down By the River ❤️ Et rigtig fint album der svinger mellem skramlet proto-grunge lyd og folket singer-songwriter sange. Endnu et stort 4 tal
Der er alt alt for få ske-soloer i moderne rock! Heldigvis er det en af de mange højdepunkter der er at finde på Superunknown. Cornells tekster og særligt vokallevering, Thayils guitar riffs, og ikke mindst Camerons eminente trommer er med til at gøre dette til et af rockmusikkens stærkeste værker. Det er tung Seattle-sound men med hooks der giver sing-along kvalitet. Det siger noget om kvaliteten på dette album, at monsterhittet ikke er i top-3 af de bedste numre. Måske ikke engang i top-5
Firnurligt og fornøjeligt. Nogle sange står ud som små mesterværker. Særligt det querkie titelnummer og den eftertænksomme Do You Realize?? Resten af albummet er godt, hyggeligt selskab.
Det er kæmpe bangers fra ende til anden, og var i fast rotation på min CD afspiller i starten af det nye årtusinde. Man kan (med rette?) beskylde Linkin Park for at være en one trick pony. Det er samme opskrift der går igen og igen: power chords, scatching, breakdowns og vekselvirkning mellem Chester der synger melodisk, rap fra ham den anden og så Chester der skriger sin sjæl ud. Men hold nu kæft hvor virker det bare. I den (hellige?) tre-enighed af Nu-Metal bands var Limp Bizkit the jock, Korn var de mærkelige outcasts mens Linkin Park må betegnes som den indadvendte loner fyldt af (selv)had. Det skyldes nok ikke mindst Chesters lyriske univers. Det kan godt blive lidt meget i længden at høre om hvor trist, såret og sur han er. Men når humøret er til det er det også et fantastisk outlet at lytte til. Nogle dage er det lige det album man har brug for. Andre dage er det alt for meget. Måske fordi det er små barnligt i sin tilgang til verdenen. Hele albummet har en umodenhed over sig og måske det derfor passede så godt til mig da det kom ud, men også hvorfor jeg er vokset fra albummet nu. En ting er dog sikkert: det her er kæmpe gateway-metal.
Et underligt mix af forskellige arter af electronica. Når det bliver trip-hoppet som på Bussing giver det løfter om noget interessant. Der er bare lidt for lang mellem de tracks.
Jeg aner ikke hvad de synger. Men det betyder ikke noget. Det her album bliver jeg glad af. Foden vipper og hovedet bopper. Det vil være en perfekt booking til en solbeskinnet tidlig eftermiddag på en festival.
Det starter stærkt ud. Excursions er på en gang et simpelt nummer og utrolig kompliceret. Det er old-school Hip-Hop. Simple beats og jazz samples. Q-Tips flow er laidback. Det minder en del om Nas. Desværre taber det ret hurtigt min interesse lige som de fleste Hip-Hop albums gør.
Mjaa 🤷🏼♂️ Det er ikke decideret dårligt, hvis vi ser bort fra lyden af grædende børn. Men det bliver heller aldrig godt.
Brunch musik. Pænt og pænt kedeligt 🥱😴
Der er stor kvalitet og nyskabelse i det her album. Det falder bare ikke min smag. Dog syntes jeg (en lille) smule bedre om det end opfølgeren, på trods af at der ikke er et nummer der er i nærheden af Paper Planes. Det mest overraskende for mig er at Justine Frischmann har været inde over albummet. Men måske alligevel ikke så overraskende når man tænker på den retning hendes eks tog fra Blur til Gorillaz og senere African Express.
38 min. 2 numre. Det første har en rytme der hektisk kører derudad. Det er ikke larmende, men det virker febrilsk. Det andet starter nærmest som vuggevise-musik. Jeg savner den coolness jeg forelskede mig i på Kind of Blue.
Rolling Stones begynder at udfordre kraftigt til titlen som mest overvurderede band i historien. Jo jo, jeg kan da sagtens finde en håndfuld sange (eller mere) i deres diskografi der er topklasse. Men gud hvor er der også meget middelmådighed på de (efterhånden mange) albums jeg har fået fra 1001 listen. Dette album hørte jeg i UK versionen, da det må betragtes som den originale. Så ikke engang Paint It Black kan trække op for vurderingen. Og det siger ikke så lidt da det langt fra er det Stones hit jeg vurderer stærkest. Nogle af sangene her virker decideret amatør agtige. I Am Waiting og Take It Or Leave It ikke mindst.
10 år kan føles som en livstid. Hold op hvor er der langt fra da de samme gutter, i 1979 lavede Unknown Pleasures som Joy Division. Albummet er en underlig blanding af sange der veksler mellem Acid House og upbeat jingle-jangle guitar sange ala The Cure og The Smiths. New Order når ikke på dette album de højder de kan (se: Blue Monday,
Jeg begynder at kunne li’ Hip Hop mindre og mindre igennem det her projekt. Eller måske troede jeg egentligt at jeg kunne li’ Hip Hop bedre end jeg kan. Eller også er der meget lidt Hip Hop jeg kan li’. Og det skal gerne være i små doser. N.W.A. er langt fra det værste Hip Hop vi har haft. Titlenummeret og Fuck Da Police er klassikere. Men som album kan jeg ikke svinge mig op til mere end et meget lille 3 tal. Og det føler jeg endda er generøst. Jeg mistede fuldstændig interessen for albummet kort efter de sange var ovre.
Et rigtig fint og interessant lydbillede. Stuart Murdocks vokal er beroligende og dragende. Et hyggeligt søndags album.